De Tweede Ronde. Jaargang 29
(2008)– [tijdschrift] Tweede Ronde, De–
[pagina 163]
| |
Systemen
| |
SistemesLa poesia és
un sistema de miralls
giratoris, lliscant amb l'harmonia,
desplaçant llums i ombres a l'emprovador: per què
el vidre esmerilat? Com parlant - de conversa
amb les tovalles i música suau - jo diria, estimada,
que aquest reflex, o l'altre, és el poema,
o n'és un dels aspectes: hi ha un poema possible
sobre la duquessa morta a Ekaterinenburg,
i quan es mou el sol vermell a les finestres, jo recordo
els seus ulls blaus... No ho sé, n'he passat tantes d'hores,
als trens de nit, tot llegint novelles policíaques
(sols a la casa buida, obríem els armaris),
i una nit, anant cap a Berna, dos homes es besaren al meu departament
| |
[pagina 164]
| |
[Vervolg Nederlands]want die was leeg of donker of ik sliep
(een hand zoekt een andere, een lijf een ander)
en nu draait de spiegel
en verbergt dit aspect: het echte en het verbeelde,
de conventie, bedoel ik, en de doorleefde dingen,
de ervaring van het licht in een winters bos,
het probleem coherent te zijn - een spiegelspel -
de daden die oplossen in onwerkelijkheid,
de zuren die oude foto's doordringen, het geel,
lepra, de roest en het mos die de beelden uitwissen,
de gezichten van jongens met strohoed,
al wat in de middag stierf op de fiets, rode
kleurstof verborgen in de cisternes,
vertraagd opgenomen lichamen (in ruimte en tijd) onder water.
(Verdonkerd als de achtergrond van een gebarsten spiegel
is de paskamer de spil van dit gedicht.)
| |
[Vervolg Spaans]perquè era buit, o jo dormia, o era fosc
(una mà cerca l'altra, un cos l'altre)
i ara gira el cristall
i amaga aquest aspecte: el real i el fictici,
la convenció, és a dir, i les coses viscudes
l'experiència de la llum als boscos hivernals,
la dificultat de posar coherència - és un joc de miralls -,
els actes que es dissolen en la irrealitat,
els àcids que envaeixen velles fotografies,
el groc, la lepra, el rovell i la molsa que esborren les imatges,
el quitrà que empastifa les cares dels nois amb canotier,
tot allò que una tarda morí amb les bicicletes,
cromats vermells colgats a les cisternes,
a càmara lenta els cossos (a l'espai, com al temps) sota les aiguës.
(Enfosquit com el fons d'unn mirall esberlat, l'emprovador
ès l'eix d'aquest poema.)
|
|